ПАСАЖЕРКА
Сценарий
Участват:
Режисьор
Andrzej Munk не успя да завърши този филм
Той умира в катастрофа на 20 Септември 1961
Нямаме намерение да добавяме това, което той не успя да каже сам.
Не търсим отговори, които може да не са били неговите,
нито се стремим да завършим сюжетите, които неговата смърт оставя неразрешени.
Ние просто искаме да представим филмираното
с всички паузи и премълчавания
в опит да уловим живото и значимото.
Andrzej Munk беше наш съвременник
Споделяхме неговите надежди и страхове, и без да очакваме отговори,
може би ще успеем да поставим въпроси, които той искаше да зададе.
Историята започва днес
на място, където вчера и днес не съществуват, само настоящето.
Този луксозен лайнер е остров във времето
и всеки от пасажерите също е остров.
Грижи и амбиции изчезват по време на плаването.
Пътникът не е част от общество,
нация, или група - свободен, без биография.
Светът обръща усмихнато лице към пътниците
приятелски, услужлив,
не прекалено любопитен относно това откъде идват, или защо пътуват.
Но ние няма да наблюдаваме тази идилия с такова задоволно безразличие.
Трябва да отделим внимание на тази пътничка.
Тя е германка,
която не е виждала страната си, или Европа, от години.
Сега тя се завръща със съпруга си,
за който се е омъжила в чужд, гостоприемен континент.
Англия... първото междинно пристанище в Европа.
Какво е видяла Лиза?
Нейният съпруг не разбира
защо тази среща я е разстроила.
Не ме наричай "горката ми малка тя"!
Не знаеш нищо.
Моето време в лагера
не беше това, което си мислиш, скъпи ми Уолтър.
Не бях затворник, а надзирател.
Не ме гледай така. Никого не съм наранила.
И Марта е жива
само благодарение на мен.
Не съм ти разказвала много за миналото си. Ти беше емигрант.
Никога няма да разбереш как трябваше да живеем и да се подчиняваме на лидерите си.
Може би ще е най-добре и за двамата,
ако най-накрая чуеш всичко.
Бях изпратена в Аушвиц през лятото на 1943.
Аз отговарях за работата в хранилище извън лагера.
Нямах работа със затворниците.
Всичко принадлежеше на Райха
и аз бях отговорна да наблюдавам нищо да не бъде унищожено или откраднато.
Беше война и всички живеехме като войници.
Някой се опиваха от властта, но аз просто вършех дълга си.
Опитвах се да помагам на тези жени, винаги когато можех.
Трябваше да си избера асистент от новите заточеници.
Работата под моя команда беше по-лесна от всякъде другаде
и отношението беше по-хуманно.
Видях нещо детско и уязвимо в Марта.
Съжалявах я.
Тя стана моя подчинена.
Беше удоволствие да я гледам как се превръща отново
в нормално, свободно момиче.
Надявах се, че един ден тя ще е наистина свободна
и направих всичко, което можех, за да й помогна да оцелее.
След това открих, че нейният годеник, Тадеуш, беше в лагера
и понеже се нуждаехме от помощ в счетоводството,
ги събрах. Благодарение на мен, те се срещнаха отново.
Един ден тя се разболя и беше отведена в болница.
Условията там не бяха добри, не ни достигаха лекарствата.
Не можехме да се справим.
Както и да е, нашите войници на фронта бяха по-зле.
Реших да върна Марта в блока.
Там можех по-добре да се грижа за нея,
да съм сигурна, че лекарят я посещава.
Имах сулфонамиди и витамини от диспансера на СС.
Спасих живота й.
Не исках благодарност, но заслужавах поне доверието й.
Тя не искаше да го покаже.
Когато се възстанови, тя беше по-затворена в себе си от всякога.
Каквото и да имаше, беше нещо, което не можех да разбера.
Внимание!
Когато осъзнах за какво беше всичко, беше вече прекалено късно.
Тя отиде при него доброволно.
Трябва да е очаквала това посещение.
Нямах представа какво е нейното нарушение, но знаех,
че когато Untersturmf? hrer Grabner дойдеше лично да вземе жертви
нищо на земята не можеше да я спаси.
Марта беше отведена на ешафода. Исках да я видя още веднъж.
Преди да тръгна към Райха, казах, че искам да видя ешафода.
Беше ужасно.
След това видях Марта.
Аз, надзирател от СС, бях безпомощна като нея.
Досега бях сигурна, че Марта е споделила съдбата на Тадеуш.
Може би Уолтър ще бъде трогнат и ще повтори "горката ми малка тя".
Но отговорът на съпруга, научил миналото на жена си,
не е наистина важен, режисьорът може би го е използвал,
за да може Лиза да разкаже първата си, благородна версия за себе си и Марта.
Втората версия, тя ще запази за себе си.
Има пауза във филма,
която да бъде запълнена с различни събития, случили се на лайнера.
Munk започва да заснема тези събития,
но никога не завършва филма.
Мотивите за откровенията от Аушвиц са щели да бъдат детайлни.
Но сме останали само с фрагменти - щастливи пътници,
Лиза, взираща се в Марта,
опитвайки се да се увери, че е наистина тя.
Под такова напрежение Лиза си спомня истината достатъчно добре.
Съжалявах я. Колко наивна съм била...
На нея не й е пукало за моята добрина.
Аз, германка, се отказах от всичко -
от личния си живот, любовта, нямах почивка от длъжността си.
Тя, полякиня, затворена за политическо престъпление, имаше това, което ми липсваше.
Тя не се нуждаеше от мен, за да бъде щастлива.
Не беше заради направеното от мен, нито пък случайност, че Тадеуш беше там.
Затворниците злоупотребяваха с доверието ни.
Тези, които имаха задачи в лагера, ни мамеха.
Дори някои германски надзиратели бяха в групата.
Той не е тук.
- Какво искаш да кажеш? - Изпратиха го в болница.
- Кой е този? - Може да заеме неговото място.
- Още някой от номерата ти? - Не, другите може да имат тиф.
Свестните германци са на фронта, а не се крият в лагер.
Ти скапан страхливецо!
През 1936 се бих в Испания. Не получих тази униформа за страхливост.
- Знаеш ли работата? - Да, зная.
Оставих го да продължи.
Сражавахме се една с друга.
Знаех, че хитростта е по-ефективна от жестокостта.
Играеха си на любов, мислейки, че никой не знае. Нямаха право.
Но аз знаех, а ако знаеш на какво някой наистина държи,
и можеш да му го дадеш или да го отнемеш,
ти си господарят.
Все още ми докладват за кражби.
Конфискуваните предмети са собственост на Райха.
Затворниците крадат, търгуват...
Вчера беше хваната затворничка да краде ботуши от склада.
Днес намерихме заровено злато.
Обер, проста душа, идеалистка, беше озадачена от такива неща.
Но накрая тя каза нещо значително.
"Трябва да спечелим доверието на определени затворници и да установим ред
"Само най-добрите в гарнизона и най-добрите затворници
"могат да възстановят благоприличния характер на този лагер. "
Тази идея не беше нова за мен.
Надзирател Венигер иска да поемете командването.
За съжаление, аз също имам своите моменти на слабост
и Марта успя да забележи.
Дори кучетата имат изкушения, на които не могат да издържат.
Майор, любимецът на Инга, много обичаше сирене.
Но той не знаеше, че скоро ще плати за това.
Бебе!
Невъзможно. Ще погледна.
Имаш ли й доверие?
По-добре да проверя.
Какво хубаво бебе e!
Поредната глупава шега на Специална Команда.
Бях унижена. Заради моята слабост
Марта ме въвлече в нечестно дело,
направи ме съучастник в опит да се спаси еврейско дете.
След това битката на Марта, срещу Марта, започна да ме вълнува.
Днес е рожденият ми ден.
Никой тук не си спомни за рождения ми ден.
Никой не ми подари такива цветя.
Розите дойдоха от оранжерията на СС.
Затворници от мъжкия лагер работеха там.
Реших да атакувам, да накарам Марта да разбере,
че мога да й дам нейния Тадеуш
като захарче, затова че е била добро момиче.
Благодаря ви, госпожо надзирател, но е невъзможно.
Както и да е, нямам толкова силно желание да я видя.
Още ли си тук? Чакат те! Побързай!
Той има спешна работа на вилата на коменданта.
Вие знаете, Мадам, че имаме художници от цяла Европа тук.
Това е неговото момиче... скици за медальона.
Той я чака, но не могат да се срещнат, както знаете.
Почти бях овладяла Марта.
Казах й да запише номерата на тези до телта. Тя не реагира.
Затова й казах:
Тадеуш
Тя разбра.
Ако не беше това куче, Марта щеше да бъде моя.
ДАДОХ ВСИЧКО НА ХОРАТА
Не харесвах такива спектакли - те подриваха достойнството на нашата борба.
Разбира се, наказанието беше важно.
Жестът на Марта повече ме задоволи.
Не предполагах, че е било нещо повече от спонтанна реакция.
- Сирене Грюер? - Да.
Кой в мъжкия лагер е можел да знае за слабостта на Майор към сиренето?
Кой ще си отмъсти за горката Венигер?
Реших да притисна Марта, но после...
Поемете командването! Брой 53, двама в болница.
Идва международна комисия. Вашето командване изглежда най-добро.
Изберете затворник, който да отговаря на въпросите!
- Вашият асистент? - Тя е в болница.
- Tиф? - Не.
Защо не я доведете тук в блока? Индивидуална грижа.. добро впечатление.
Един от двамата беше Марта,
но аз все още се борех срещу нея.
Готов съм за наказание.
Трябваше да я видя.
Тук виждате типична казарма за жени.
Това е една от възстановяващите се.
Тя се оправя, нали?
Да, взе лекарство вчера.
Още вчера?
Колко дълго е била болна?
Седмица.
Война е, дори за войниците ни на фронта често не достигат лекарства.
- Откога сте тук? - Около две години.
Това първото ви разболяване тук ли е?
Да. Потърсих медицинска книжка.
Никакви болести за две години?
Нито грип? Нито настинка?
Редовно ли получавате писма?
Разбира се. Не ограничаваме кореспонденцията им.
Не е срещу правилата.
Позволявате ли посещения от роднини?
Това е забранено във всяка държава.
Те са политически затворници.
Естествено, позволяваме на затворниците да се посещават един друг понякога.
- Кога? - В случаи на болест.
Някой посещавал ли ви е?
Нейният годеник също е затворник.
Друг "политически" – посети я преди няколко дни.
Е, Марта, посети ли те той?
Да.
Поздравления! Със сигурност ще получиш повишение!
Обер беше доволна от мен и протежето ми?
Говореше за повишение, може би дори за прехвърляне в Райха.
Аз също се радвах.
Най-накрая Марта се предаде.
Планирах да я взема със себе си,
да я направя своя дясна ръка, когато бях преместена.
Животът на семейството в лагера продължи, през делници
и празници.
Прекалено рано се радвах.
Зад гърба ми те се държаха сякаш лагерът не съществува.
Може би са разбирали, че това ще е последната им среща.
Но защо да се интересувам от чувствата им?
Трябваше да я довърша.
Това беше моментът.
Наистина спасих животът й този път.
Заблуждавах се, мислейки, че тя най-накрая ще бъде благодарна.
Елате
Комендантът иска да ви види!
Аз ще се заема.
Проверка по списък!
Беше намерена бележка.
Кой я е написал?
Марта, излез от строй!
Превеждай!
Аз също съм винаги близо до теб в мислите си.
Винаги близо...
По-високо!
Дори не трябва да затворя очите си, за да си близо до мен.
Ти си наблизо.
Харесвам ръцете ти, дланите ти.
Мили, любими мой..
Няма значение, че не можеш да говориш с мен.
Спомням си гласа ти.
Въпреки че не ти е разрешено да си близо до мен,
все още мога да говоря с теб.
Можем да говорим един с друг.
Мили... сега трябва да е есен..
лежа до теб в тревата
сред златни листа,
скоро ще започне да вали.
Ще ме скриеш от дъжда, ще покриеш косата ми.
Вървя в кал, без листа.
А ти, мили?
Хубаво е, че съществуваш.
Целувам устните ти,
за да не бъдат тъжни.
Целувам очите ти, за да ми кажат „лека нощ.
Край.
Върни се в строя!
Бележката е глупава и незначителна.
Няма да докладвам ако авторът излезе крачка напред.
Ако се забави, ще бъде изпратена в поправителното.
Всички ще отидете ако никой не признае.
Комендантът иска да ви види.
Всички ще останете тук цяла нощ ако е необходимо.
- И ти ли? - Току-що бях повикана.
Бясна е. Посочена е като военен престъпник.
Предаване от Лондон дава подробности относно заточениците.
Как мислиш, че са разбрали какво става тук?
За какво сме й ние?
Инга, влез. Лиза, почакай.
Не разбирах езика на бележката,
но едва ли любовното писмо е съдържало номера и известни немски имена.
Службата ти тук завърши. Изпращат те в Берлин.
Назначена си в главната квартира.
Знаеш ли, че първо трябва да обсъдим един болезнен въпрос?
Под твоето командване е укрито еврейско дете.
Това е невъзможно.
Венигер е била на служба тогава и признава, че е възможно.
Ако Инга признава, че е била на служба.
Трябва да си спомняш. Казах, че беше бебе в количка
и тя донесе кукла.
Не си спомням.
Не би могло да се е случило в мое присъствие.
Лиза, как можеш?
Думата ти е достатъчна. Командването ти е добре дисциплинирано.
Познавам Лиза.
Тя не би допуснала нарушение.
Офицер от СС никога не избягва отговорност.
Знам задълженията си. Командването трябва да бъде наказано ако е виновно.
Искам позволение всички да бъдат изпратени в поправително.
Много добре. Подготви доклада си.
Надзирател.. Управителят на блока иска да дойдете в командването.
Делата на командването вече не ме засягат.
Може би надзирател Инга, тогава, защото някой е признал.
Всички отивате в изправителното.
Но аз признах. Моля ви да удържите на думата си.
Лъжа. Ти не би могла да го напишеш.
Знаете, че мога.
Не зная. Беше просто някаква любовна глупост!
Не, знаете, че бях аз.
Тя ме накара да го направя.
Искаше да ме съсипе, трябваше да се защитя.
Последните думи не са много ясни.
Как Лиза е защитила себе си
и е повлияла върху съдбата на Марта,
съдбата, която тя разказва на съпруга си
и предпочита да остави незавършена?
Но не трябва да задаваме прекалено много въпроси на надзирателката,
тя е признала достатъчно.
Себеоправдаването е единствено човечно.
Както и да е, какво е това припомняне на игра
между надзирател и определен затворник?
Защита, бягство
от жестокост и зло, което е прекалено човешко?
В неясен, нереален, свят хора умират, тихо, случайно,
анонимно, докато други изпълняват дълга си,
жертви, погазени в калта, върху които тя върви, невиждайки.
Случила се на лайнер, остров във времето,
тази история може да бъде приключена лесно.
Контурите на миналото не траят дълго.
Марта, или някой, подобен на нея
слезе на следващото междинно пристанище.
Корабът продължава да плава.
Съмнително е, че жените ще се срещнат отново някога.
Лиза няма да бъде предизвиквана от истини, погребани в калта на Аушвиц.
Нищо не може да обезпокои живота на Лиза сред хора,
безразлични към вчерашните престъпления, нито към днешните.
Film completed by: